NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
В атаку!
-Уперед! Нумо! Ворушіться! -До драбин!
Сюди!
Генріху, ходімо! До бою! Ходімо!
До драбин!
За моїм наказом!
-До бою! -Гансе?
В атаку! Лізь нагору!
Уперед! До бою!
Гансе?
Уперед, Генріху! Ворушися!
В атаку!
Уперед!
Швидше! Уперед!
Ховайтеся!
Генріху!
НА ЗАХІДНОМУ ФРОНТІ БЕЗ ЗМІН
ГЕНРІХ ГЕРБЕР
ПІВНІЧНА НІМЕЧЧИНА ВЕСНА 1917 РОКУ
ТРЕТІЙ РІК ВІЙНИ
-Паулю! -Паулю!
Паулю. Привіт.
-Ну що? -Ні.
-І що тепер? -Не знаю.
-Він знає, що ми всі йдемо? -Ага.
Ти лишишся вдома?
І далі триматимешся за мамину спідницю?
Дай сюди, я підпишу.
-Батьки ж підписують. -Та вони не підписали. Дай.
-Не вийде. Вони дізнаються. -Як?
Вони листуються з його батьком?
-Дай свою ручку. -У мене немає.
Людвіґу.
Ти вскочиш у халепу. Він тебе поб'є.
Маєш кращу ідею? Я не лишусь осторонь сам-один.
Так!
Вітаю, рядовий Боймере. Ти їдеш на фронт.
Я покійник.
Ви стоїте на порозі буття.
Запам'ятайте цю мить!
Це важлива мить.
Адже через роки вас судитимуть по тому, ким ви насмілилися стати сьогодні.
Сталевою молоддю Німеччини.
Мої друзі,
нам пощастило жити у величні часи.
Ваші вчинки стануть водою,
що живитиме міцне й благородне коріння.
Стій сумирно й слухай, Лейнеманне!
Кайзеру потрібні солдати, а не діти.
Я певен, що незабаром знову побачу більшість із вас тут, удома.
З мечем, що з честю спочиває на боці.
Із залізним хрестом на гордих грудях.
Лиш не сумнівайтеся.
У найтемніші години перед атакою
ви можете почати сумніватися.
Але зараз не час для слабкості духу!
Будь-яка нерішучість, вагання — це зрада Батьківщини!
Сучасна війна схожа на шахову партію.
Адже тут важлива не окрема людина, а все суспільство.
Ви покажете, що гідні своєї форми,
і прорвете ворожий фронт у Фландрії.
А потім, за кілька тижнів,
ви нарешті рушите на Париж!
Так!
Наше майбутнє,
майбутнє Німеччини
у руках її найвидатнішого покоління.
Друзі, це ви!
Так!
Тож у бій!
За кайзера, Бога та Батьківщину!
Так!
-Браво! -Так!
Наступний.
Боймер Пауль. Візенгрунд, 53.
Народився 18 листопада 1899 року.
-Правильно? -Так, офіцере.
Паулю?
Тримай. Твій батько може тобою пишатися.
Так.
Усе гаразд?
-Так. Я вже піду. -Наступний.
Тоді йди.
Наступний.
Перепрошую.
Це належить іншому.
Наступний.
Так. Мабуть, форма була замала для хлопця. Таке часто буває.
Тримай. Щасти тобі.
Дякую.
ГЕНРІХ ГЕРБЕР
Боже, як на мене зшито.
Гей, Людвіґу, тепер усі дівчата твої?
Ага.
Тільки нас не пристрель!
Дівчино, я люблю тебе
Та шлюб узяти життя не дає
Зачекай ще хоча б рік І буде…
Вона не чекатиме.
Не чекатиме.
Ну ти й бабій.
Випий чашку чаю І каву з цукром
А ще келих вина
Дівчино, я люблю тебе
Та шлюб узяти життя не дає
Зачекай ще хоча б рік І буде в тебе чоловік
ЛА-МАЛЬМЕЗОН, ПІВНІЧНА ФРАНЦІЯ 25 КІЛОМЕТРІВ ДО ЗАХІДНОГО ФРОНТУ
-Як тебе звати, солдате? -Кроп. Альберт Кроп, лейтенанте.
Любиш брудних дівчат, Кропе?
Любиш брудних дівчат?
Ні, лейтенанте.
А чого тоді спав із такою?
Заступиш у караул о третій ранку.
Панове, ви воюватимете в цілковитій дірі.
А це ліпше робити з чистим маузером 98.
Будете пестити його.
Будете любити його.
Чорт, ви триматимете його чистим, як стегна Святої Діви.
-Ми зрозуміли один одного? -Так, лейтенанте!
Вітаю вас у 78-му резервному піхотному полку.
Ми на Західному фронті.
Ласкаво просимо в Париж!
Так.
Чорт забирай, що сталося?
Маю наказ доставити роту на фронт на 18:00.
Доставите, але пішки.
Нам потрібні машини.
-З усією повагою, маю наказ… -Можете в дупу запхати свої накази.
У мене 40 людей вмирають у багні.
Негайно виходьте.
Усі на вихід!
Ну ж бо, жвавіше.
Ви ж чули полкового хірурга.
Швидше, солдати. Не спіть на ходу!
Ну ж бо!
-Франц Мюллер, так? -Так.
Верховне командування очікує, що ви протримаєтеся 6 тижнів.
-Хочеш вижити через 6 тижнів? -Так, сер.
Тоді годі волочитися, руки в ноги!
-Ти мене чув? -Так.
Мерщій!
Це вам не прийом із чаюванням!
-Газ! -Газ!
Газ!
Одягти протигази!
Панове, це була здоровенна падлюка.
Якби французи ліпше цілилися,
то нас би вже можна було зішкрібати ложкою та ховати в казанку.
Та одне ясно як день.
Такі здоровила не переносять газ.
Рівняйсь уперед!
-У тебе вуха позакладало? -Ні, лейтенанте.
Я просто намагався одягти протигаз.
Ти, Паулю Боймере, майже напевно здохнеш ще до ранку.
Чорт, тобі варто попоїсти.
Увага! Зняти протигази!
Зняти протигази!
Не ти. Будеш у ньому до нічного караулу.
Разом із цим бовдуром.
Шикуйтеся! Кроком руш!
Тримайтеся разом і ворушіться!
Ну ж бо, мерщій!
Паулю! Ходімо. Давай мені свій рюкзак.
Понесеш мій наступного разу.
Вітаю, солдати.
Це ваш новий дім.
Зняти каски!
Бачу, кіт із хати — миші в танець, Штайнбергере.
Ми всю ніч були під вогнем.
Нерви вже здають.
Сухі чоботи — чудова протиотрута.
Хочеш, щоб усі потонули?
Усі до роботи! Вичерпуйте окопи.
Чого чекаєш, Боймере?
Чого стали як укопані? Нумо…
Кинь собаці кістку,
і вона завжди її хапатиме.
Дай людині владу…
Ця людина — звір.
Випий.
Качинський, ходи сюди. До роботи.
Ніч буде важкою.
Вибач.
Забудь.
Не так я собі все уявляв.
Цить, Людвіґу.
Мої руки. Я не відчуваю рук.
Засунь їх у кальсони.
Я так роблю.
Гадаєш, так буде краще стріляти?
-Ти це чув? -Що?
Цей звук. Слухай.
Там нічого немає.
Наші перші французи.
Тихо, Паулятко.
Тепер і я чую.
Хто там?
Агов.
Покажися!
Ні!
Мене підстрелили!
-Ні. Паулю. -Що таке?
О ні.
Що таке?
Вони в мене стріляли.
Вони бачили спалах з дула.
Так?
Не висовуйте голови.
Як не хочете спіймати кулю, відійдіть на десять метрів уліво.
Стріляйте, тоді відходьте. Уторопали?
Так.
Ходімо.
В укриття!
Ходімо. Сюди!
Боймере, Кропе! Ви двоє, сюди. Швидко.
У бункер!
Усередину!
«Дивися, що їси».
Так казала мені мама.
-Ми будемо разом. Так? -Так.
-Ми будемо разом. -Ага.
Я не можу, Паулю. Не можу. Я хочу додому.
-Тихо. -Хочу додому.
Рухомий вогневий вал.
Що?
Щокілька хвилин артилерійський вогневий вал суне вперед.
А за ним
просувається піхота.
Що це означає?
Що вони йдуть.
-Куди зібрався? -Зараз повернуся.
Обстріл майже скінчився.
-Ні. Відпусти мене. -Заспокойся.
-Відпусти! Я хочу вибратися. -Заспокойся!
Заспокойся.
Ні!
Вибираймося!
Виходимо!
Ворушіться! Виходимо!
Тікаймо звідси!
Виходимо!
Пауль. Це Пауль.
Альберте! Ми знайшли Пауля!
Треба посунути балку.
Паулю.
Ти в порядку?
Усе гаразд, Паулю?
Ну ж бо, Паулю. Давай.
Я тобі допоможу.
Давай. Підводься. Сідай.
-Поранено? -Продовжуймо.
Паулю, тебе поранено?
-Чуєш? -Альберте Кропе, допоможи!
-Побачимося. -Бувай, Паулю.
Ось ще один.
Потрібна допомога.
Качинський, продовжуй!
А ти? Тебе поранено?
Ні.
То починай збирати.
Чорт!
Важка праця дає плоди.
Ну ж бо! Ворушіться!
Ми не стирчатимемо тут весь день.
ЧЕРЕЗ 18 МІСЯЦІВ
Альбрехт Карл. Діпгольц.
14 вересня 1898 року.
Блюменталь Самуель.
Дрезден, 6 листопада 1900 року.
У нього вчора були іменини.
Ґустав фон Ґальвіц.
Оснабрюк, 20 червня 1899 року.
Ґьотц Лютвіц…
Достатньо.
ВЕРХОВНЕ КОМАНДУВАННЯ НІМЕЧЧИНИ 7 ЛИСТОПАДА 1918 РОКУ
Пане Ерцбергере.
Бережи нас Бог.
Знову втрати понад 40 тисяч лише за останні тижні.
Це має переконати генеральний штаб.
Гадаю, панове знають, що це кінець.
Ми всі знаємо.
Фельдмаршал.
ШАМПАНЬ, ФРАНЦІЯ ОКУПОВАНА ТЕРИТОРІЯ
-Дякую. -Так, сер.
Паулю, з таким темпом ми завоюємо Францію років за 180.
Я порахував.
Лиш не попадися, Каче.
Ніколи.
Послухай.
Що скажеш, Паулю? За це варто померти?
Хіба якщо голодний.
Каче?
Тікаймо!
Гей! Клятий прусак!
Тікаймо!
Хлопці, ви герої.
Зачини двері, щоб інші не унюхали.
Пароль.
Не знаю. Я геть усе забув.
То напруж мозок.
-Круглі очі, довгі пальці. -Ага.
Рот відкрий — і гам!
Шматок гусака від гусака. Від прусака до прусака.
Я хочу крило.
Можна не ділитися? Мені решта.
Ну, за діло!
І нам мало всміхнутися щастя. От базікало…
Відпочинемо під вогнем.
Боже.
Я цього не забуду, хлопці.
Смакує?
-Так. -Ага.
-А тобі? -Так, смакота.
А тобі, Паулю?
Смакує, Каче.
Життя коротке.
А де Еміль?
Емілю, неси каву й ікру!
Так, і зроби ванну для ніг. Хочу ванну.
-Каче? -Га?
Ти вкрав гусака Поверни його назад
-Або мисливець… -Фермер!
Фермер! Так!
Або фермер підстрелить тебе Зі своєї рушниці…
Наш Тьяден тихо сидить і каже:
«Хрест. Я тільки й чув про хрест.
Мій батько був героєм Назарету».
«Героєм Назарету?» — питає вчителька.
«Ніколи не чула. Тьядене, перепитай удома, чи це так».
Наступного ранку Тьяден забігає в клас і каже:
«Перепрошую. Мій батько був не героєм Назарету.
Він лежав із гемороєм у лазареті».
Гляньте!
Гей! Привіт!
Ходіть сюди!
Свіжий багет!
Для вас!
Ліверна ковбаса, любов!
Багато любові!
Гей, Франце. Ти куди?
-Візьми мене із собою! -Добре, ходімо!
Дивіться!
Він виставляє себе на посміх.
Боже. Ти така гарна, моя любове.
Франце!
Струнка чорнява — моя!
Куди це він зібрався?
Франце?
Прощавай!
Прощавайте, друзі!
Чорт.
Знаєте, що б я зробив, якби настав мир?
Миру немає. Ще не кінець.
Авжеж, та якби.
-Чорт, тоді знову були б дівки. -Точно.
Я весь тиждень штанів би не надягав.
За такі балачки тебе треба відшмагати.
А ти, Паулю?
Не знаю. Жодних ідей.
-Я б лишився у прусській армії. -Ти здурів, Тьядене.
А ти коли-небудь копав торф?
Спробуй якось.
Рити окопи — то найгірше, що є.
Копати торф довше, ніж рити окопи в Шампані. І не вшиєшся.
А в мирний час в армії жодних клопотів.
Щодня дають їсти, а не дадуть — здіймеш галас.
Маєш гарне ліжко.
І свіже простирадло щотижня.
А тоді
стаєш унтерофіцером.
Уявіть, я — сільський жандарм.
Там чарка коньяку, там кухоль пива…
Бо всі хочуть жити по-доброму з жандармом.
Є лиш одна заковика, Тьядене.
І яка ж?
Не бути тобі унтерофіцером.
Вічно ви дурні запитання вигадуєте.
Це нічого не змінить.
-Каче! -Тримай!
«Любий пиріжечку!
Ти просив передати тобі їжі.
Чотири порції ковбаси й сала вже в дорозі…
А також кілька шматків пирога,
квашена капуста, боквурст
і одна
настоянка хінгфонг зі шматочками цукру.
Трохи яєць і баночка сливового варення.
Не їж усе відразу. Не хочу тієї ж миті надсилати ще.
І не ділися зі своїми товаришами.
Любий пиріжечку,
маю дещо в тебе спитати.
Скільки грошей ти вже заощадив?
Може, надішлеш щось додому?
Кажуть, що війна скоро скінчиться,
тож було б добре, якби щось залишилось.
Ти подумаєш:
«Тільки послухайте цю стару. Яка нахаба».
Але не ображайся.
Ти ж мене знаєш. Мені завжди мало.
І цілого світу буде недостатньо.
І не відкинь ратиці за крок від дому.
Карла Леммера госпіталізували на Сході.
Було щось зі шлунком. І три тижні не провоював.
А тебе теж не відпустять через ревматизм?
Хіба ти ще не віддав свій борг?»
Якби ж вона побачила, як ти сидиш тут із сигарою.
«У цю неділю я відвідаю мо…
У цю неділю я відвідаю могилу нашого сина.
Я йому почитаю. Йому це завжди подобалося.
Наступного року підемо разом і відзначимо його десять років.
Це все, що я хотіла сказати.
Цілую тебе, твоя дружина.
Прощавай».
Я не знав.
Ох, Паулю.
Як же воно буде?
Повернутися додому…
До нашого старого життя.
Де людям цікаво лиш, чи вступав ти в ближній бій.
Ми будемо, як мандрівники, блукати в пейзажах із минулого.
Тому я питаю себе…
Чи не краще мені було б сидіти біля багаття з тобою,
Тьяденом, Кропом,
Мюллером
і їсти смажену картоплю.
У мундирі.
Так.
Нудно.
Коли це знову почнеться?
Коли воно знову почнеться?
Франце?
Га?
Вирушаємо завтра о 6:00.
Шукати новачків.
А що сталося?
Вони мали прибути сьогодні.
Ціла рота.
Як воно було?
-Гарно. -Справді?
Так.
Ось.
Понюхай.
Як її звати?
Елоїза.
У неї шкіра біла, як молоко.
А її груди…
Агов.
Я теж хочу понюхати.
Альберте.
-Кропе! Віддай. -Ось.
-Боже. -Тьядене.
У такої дівчини немає бруду під нігтями.
-Ні. -Хіба що трохи піщинок із пляжу.
Тьядене.
-Віддай. -Певен, вона купається двічі на день.
Тьядене.
Будь ласка. Це моє.
-Тьядене! -Ні, тепер це моє.
Оце так рвонуло.
Окопний міномет.
Його вирвало з форми.
Він із тих, кого ми шукаємо?
Ні, ті зникли лише вчора.
А цей тут уже давно.
Не смішно.
Тільки не розкисайте.
-Скількох ми шукаємо? -Десь 60 новобранців.
Хліб із ріпи на сніданок.
Хліб із ріпи на обід.
Один лише хліб із ріпи. Годі вже з мене.
Скажете, коли знайдете. Я кроку більше не зроблю.
Газ.
Тут пускали газ.
Так.
Добридень, мадам.
Мене звати Кроп.
А вас?
Хочете…
Хочете піти зі мною?
Без проблем.
Каче.
Каче!
Дідько.
-Кляті діти. -Ага.
Вони зарано зняли протигази.
Скоро Німеччина спустіє.
КОМП'ЄНЬ, ФРАНЦІЯ 8 ЛИСТОПАДА 1918 РОКУ
Генерале.
Бріксдорфе, що нового?
Французи посилюють тиск.
Уранці наші розвідники перехопили наказ
про виклик цілих дивізій у Латьер.
Парк танків так і застряг у Фернанкорті.
Треба очікувати нападу.
Соціал-демократи стануть кінцем людства, Бріксдорфе.
Генерале?
Я щойно посадив німецьку делегацію на поїзд у Комп'єнь,
щоб домовитися про припинення вогню.
Ці люди, Бріксдорфе, продають нашу Батьківщину.
Мій наказ — воювати.
І доки це можливо, я буду відчайдушно боротися.
Будьмо сильними і чекаймо на підкріплення.
Через кілька місяців прибудуть новобранці.
А французи намагаються нав'язати нам свої паршиві умови.
Я не здамся.
Ми маємо завдати удару з усіх сил.
Генерале.
З нашого боку
я наполягатиму…
Ми наполягатимемо…
Чорт забирай.
Дідько.
Лейтенанте!
Солдати, збирайте речі,
згортайте ковдри та мийте посуд.
Увесь полк вирушає на передову.
Ідуть усі, хто може стояти на двох ногах.
Шикуйтеся, чорт забирай!
Гадаєте, французи чекатимуть, доки ви почешете лобок?
Ну ось знову.
Куди?
Куди? У бій.
Пан маршал чекає на вас.
Я незабаром повернуся.
Заздриш?
Я стою перед вами,
сподіваючись, що ви сприймете нашу присутність як можливість
призупинити всі військові дії.
В ім'я людяності
прошу погодитися негайно припинити вогонь
на час наших переговорів,
щоб урятувати наші країни від зайвих втрат.
Маттіас Ерцбергер, голова німецької делегації.
Маршал Фош питає, що привело панів сюди.
Ми чекаємо на ваші пропозиції
щодо остаточного припинення вогню на морі, на землі та в повітрі.
У мене немає для вас пропозицій.
Що він має на увазі?
Гадаю, йому могло не сподобатися ваше формулювання.
Так.
Що ж, тоді…
Пане маршале,
якщо ваша ласка, ми б хотіли дізнатись умови…
Він хоче, щоб ви попросили офіційно.
Пане маршале,
я прошу вас про перемир'я.
Маєте 72 години, щоб прийняти наші умови. Це не обговорюється.
-72 години? -Війна триватиме, доки ви не підпишете.
Пане маршале,
заради Бога, не треба марнувати 72 години.
Там же вмирають люди.
Тоді підписуйте.
Зрозумів.
Солдати, кроком руш.
Кроком руш.
Ідіть. Уперед!
Кроком руш.
Солдати, кроком руш. Уперед.
До бою!
-Швидше! -Ура!
Уперед, хлопці!
Уперед!
Ура!
Тримайте стрій!
Продовжуйте!
Уперед!
Ходімо, Паулю. Нумо. Паулю!
Геть звідси!
Відкрити вогонь!
Лягайте!
Униз!
В укриття!
Вибираймося!
Лишайтеся на місці та зімкніть стрій.
Ручні гранати!
Цільтеся в гусениці, коли ті будуть над нами.
Уперед, хлопці. Нумо! Франце!
За ним!
Франце!
Ходімо! За мною!
Франце!
Паулю!
До бою!
Паулю.
Відкрити вогонь!
Відступаємо!
Ні, не стріляйте! Ні!
Ні!
Не треба! Не стріляйте!
Альберте.
-Альберте. -Ну ж бо!
Давай!
Тікаймо!
Де Франц?
Я загубив Франца!
Качинський! Хапай кулемет і відступайте!
Перегрупуємося в Егісаку, за 2 км на північному сході!
Сержанте, бракує моїх товаришів!
А мені мамки бракує, чорт забирай!
Гранати! Боєприпаси! Ходімо!
Паулю, ходімо!
Це не переговори. А диктат.
Варто поїхати в Спа та порадитися з генеральним штабом.
І що це дасть?
Навіть якщо ми зрештою програємо,
нам не буде гірше, ніж якби ми здалися.
Тільки ще сотні тисяч смертей.
Ельзас-Лотарингія, окупація Рейну, гармати, локомотиви, потяги…
Це повна капітуляція!
Щомісяця в Європі висаджуються 250 000 американців.
Марн, Кантіньї, Камбре — усе втрачено.
Припинити вогонь нам заважає лиш фальшива гордість.
Час розхльобувати кашу, яку ви заварили з генералами.
Але якщо ви хочете піти зараз, будь ласка.
Ми ж лишаємося тут.
На носі зима.
Без потягів і провіанту більшовики нас розтрощать.
Люди вмиратимуть у дорозі додому, а не із честю на полі бою.
З честю?
Мій син загинув на війні. І де ж його честь?
Фон Гелльдорфе.
Будь ласка, візьміть копії вимог союзників і надішліть їх у генштаб.
І повідомте уряд.
Панове, у нас є 72 години.
Щохвилини, змарнованої на балачки, гине ще один солдат.
Сподіваймося на милосердя, але, заради Бога,
припинімо цю війну.
Відступаємо!
Вони відступають! Ще раз вогонь!
Ще раз вогонь!
Тихо!
Заткнися!
Ні.
Товаришу.
Вибач.
Пробач мені.
ЖЕРАР ДЮВАЛЬ ДРУКАР
Будинок…
Твоя дружина…
Обіцяю.
Обіц…
Коли ви народилися, Бріксдорфе?
У червні 1877 року.
Дитина літа.
Так.
Чим займається батько?
У моєї родини майстерня в Гольштайні.
Що виробляє?
Скакові сідла, генерале.
Скакові сідла.
Таке завжди продаватиметься. Майбутнє вам гарантовано.
Мені дуже пощастило.
І що?
Мрієте повернутися додому?
-Коли ми не будемо потрібні тут? -Так.
Після війни в мене буде робота.
Я займуся бізнесом.
Мої вітання.
А як щодо вас?
Я солдат.
Мій батько був офіцером у цьому полку.
Він тричі воював під проводом Бісмарка.
І виграв усі три війни.
У 1871 році він дійшов до Парижу
і повернувся додому героєм.
Я народився надто пізно, Бріксдорфе.
Пів століття без війни.
А хто такий солдат без війни?
Ви були близькі з батьком?
Можливо, у дитинстві.
Чоловік приходить у цей світ один,
живе один
і вмирає один.
КАЙЗЕР ЗРІКСЯ ПРЕСТОЛУ
Заходьте.
-Фон Гелльдорфе. Що таке? -Гінденбург.
Та відкривайте вже.
Він закликає підписати.
Усе скінчено!
Постукайте у двері монастиря
і знайдете там лише злодіїв і негідників.
Усе скінчено. Жирні свині нарешті це зрозуміли.
Нарешті вони домовляються. Скоро поїдемо додому, солдате!
Де лазарет?
-Ні! -Дайте вже йому хлороформ!
Боймере.
-Тьядене. -Боймере.
Що сталося? Куди тебе поранило?
Над коліном…
Здається.
Я нічого не відчуваю.
Рана набагато вище коліна?
Я не можу підвести голову.
На добрих десять сантиметрів.
Ти їдеш додому.
-Справді? -Звісно.
І як же я тепер стану жандармом?
Чорт забирай.
Ще станеш.
От побачиш.
Я не дам її ампутувати.
Не хочу бути калікою.
І не доведеться.
Вони латали й значно гірші рани.
Ох, Паульчику.
Я маю тобі дещо віддати.
Він помер?
Тепер ти маєш бути хоробрим.
Ти живий.
І маєш бути вдячним.
Заради нас.
Заради тих, хто не зміг.
Замовкни.
Слухай. Не кажи так. Тільки не ти.
Певен, вам сподобається. Та нехай решта прийде…
Вони в лазареті чи братських могилах.
-Насипай. По запаху все вже готове. -Я не можу.
Чому не можеш, волоцюго?
Бо я готував на 150 душ. Харчі для 150 не можна віддати 80!
У тебе що, баняк потік?
Ти отримав провізію на другу роту.
-А друга рота — це ми! -Так!
То насипай уже! І крапка!
-Каче! -Паулю!
Каче!
Паулю!
Каче, ти живий.
Ти живий.
Паулю.
Тьядена поранили.
Він у церкві.
Тоді йому подвійну порцію.
Так. Ходімо.
Обережно.
І ще одну.
Чорт забирай, я думав, що ти помер.
Колись ми всі помремо.
Та не на фініші.
Помреш раніше за мене — уб'ю.
Тьядене.
-Каче? -Ага.
Каче.
Принесли тобі суп.
А столові прибори?
Так, і столові прибори принесли.
Смачного.
Ні, припини, Тьядене!
Тьядене, годі!
Допоможіть!
Нащо ти це зробив?
Нащо?
Усе скінчено, хлопці.
Він стікає кров'ю!
Тьядене.
Що таке?
Загубив дещо.
Ти знаєш французьку?
Мама хотіла, щоб я вивчив французьку.
Ага.
І гру на піаніно.
Не хотіла, щоб я воював.
«Це не для тебе, — вона повторювала. — Ти одразу загинеш».
А я хотів показати їм, що можу.
І глянь, де ми зараз.
«За пару тижнів увійдемо в Париж!»
Два роки метання гранат не знімеш як шкарпетки.
-Паулю. -Цей сморід із нами навічно.
-Годі. -Людвіґ мертвий. Франц, Альберт…
І що тепер із того?
Вони спочивають.
А ми живі.
Усе тут як у лихоманці.
Нікому це не треба, але раптом це тут.
Ми цього не хотіли. Інші не хотіли.
Але ось ми тут. І пів світу в це втягнуто.
І Бог лиш спостерігає,
як ми вбиваємо одне одного.
Так.
Але що я розумію?
Нічого не розумію.
Я — пара чобіт із гвинтівкою.
Іди поспи. Нам пощастило.
Так.
Каче?
Га?
Від чого помер твій син?
Від віспи.
Я боюся того, що буде далі.
Не бійся.
Анрі.
Скуштуй.
Вони свіжі?
Вибачте, сер. Навряд чи.
Я слухаю.
Кайзер зрікся престолу.
Солдати відмовляються виконувати накази. Дезертири блукають по селах.
Новий уряд зробить усе можливе, щоб виконати покладені на нього обов'язки,
але населенню, не з його провини,
загрожує голод і анархія.
Це проблема переможених, а не переможців.
Я цього не боюся.
Тому жодних компромісів.
Пане маршале, будь ласка.
Будьте справедливі з опонентом, інакше він зненавидить цей мир.
Справедливим?
Говорите про справедливість?
Підписуйте.
Зафіксуйте в протоколі,
що перемир'я набере чинності через шість годин
об одинадцятій годині одинадцятого дня одинадцятого місяця.
Дуже добре.
Війну скінчено.
Що ви тепер робитимете?
Що ви тут бачите, Бріксдорфе?
Рівнини Латьеру, генерале.
Егісак.
Я теж їх бачу.
І німецьких солдатів, що розбігаються, як кролі.
Французи гидять нам у Латьері,
а в потягу сидять виродки,
що продають нашу Батьківщину.
Відкликати новобранців з усіх постів. Нехай прибудуть у двір.
Ми розберемося з цим лайном!
І надалі заборонено будь-яке спілкування з ворогом.
По-перше, бойові дії по всій лінії фронту припиняться сьогодні,
11 листопада об 11-й ранку.
По-друге, війська не вийдуть за лінію,
якої було досягнуто на цей день і годину.
Котра година?
-Чому ти не спиш? -Прислухайся.
Так тихо.
Здається, я оглух.
Вони підписали, Паулю.
Війну скінчено.
Усе скінчено.
Ти голодний?
Я голодний.
Ти куди?
Ходімо, поки покидьок ще спить.
-Що ти робитимеш на Різдво, Паулю? -Не знаю.
Я засмажу гусака.
З капустою, картоплею…
Потім запалю всі свічки й поцілую свою дружину.
Боже, Паулю, моя дружина — красуня.
-Невже? -Ага.
-Як вона виглядає? -Ну…
Довге кучеряве волосся. Темне.
Вона фігуриста й сильна.
Різдво.
Це ще не скоро.
Та ні. Уже незабаром.
Ми хочемо ще одну дитину. Діти, Паулю.
Яке ж Різдво без дітей? Ніяке.
Так?
Знаєш, коли…
Коли ми повернемося додому…
-І? -Ми утнемо щось грандіозне.
Удвох. Разом, добре?
Ну…
Що?
Я чоботар, Паулю. Я ремонтую взуття.
Так? А ти вмієш читати, писати. Ти закінчив школу.
Це мені не допомогло.
Що ж ми утнемо?
Прибиватимемо підошви разом?
Хочеш мене образити?
Я листа від дружини не прочитаю.
Ти підеш вчитися далі.
Або я тут тебе й застрелю.
Штани спадають.
Сидять надто вільно.
Тобі треба трохи попоїсти.
Як будемо вдома, їстимемо, що хочемо.
Усе, що хочемо.
Твоя черга.
Якщо фермер знову мене спіймає,
точно застрелить.
Стережися клятого пса.
Ага.
Тихо…
Дивися.
Це дуже смачно.
Хочеш?
Чорт.
Стій!
Каче!
Тікаймо!
Виродок!
Прокляття.
Чорт.
Тільки глянь на це.
Що таке?
-Мені пощастило. -Поцілив у яйця?
-Затисни. -Добре.
-Розбий їх сюди. -Ага.
Сюди. Усі.
Можна підсмажити.
Дурня. Ліпше з'їмо їх зараз.
Так теж піде.
Краще не буває.
Я на хвилинку.
Каче?
Каче!
Що сталося?
Ходімо…
Хто вистрілив?
Сопляк із ферми.
Син фермера.
Каче.
Ну й зараза.
Рана велика?
З мізинець. Я дістану кулю.
Ні, ліпше дай мені цигарку.
Нехай це зробить лікар.
Мене запхали у клас із семилітками.
А я вже почав голитися.
Добери слово,
що римується з крицею.
Ніщо не римується з крицею. Ніщо.
Чорт забирай.
Чому саме зараз?
-Ходімо, треба йти. -Так.
Ходімо.
Так нормально? Каче?
-Рушниця. -Га?
Римується з крицею.
Коли ми повернемося додому, ти зробиш мені нові чоботи.
Я через тебе ноги до крові стер.
Стій!
Зачекайте!
Зупиніться!
Лікаря!
-Міг би не брати на себе клопіт. -Га?
Він помер.
Але ж це невеличке кульове поранення.
Так, чорна кров. Просто в печінку.
Органи отруєні.
Він непритомний.
Ні.
Він мертвий.
Я дещо більше розумію.
Це неможливо. Я щойно з ним говорив.
Він непритомний.
Бачиш?
Не пощастило йому. Якраз перед кінцем війни.
Ходімо, солдате!
Генерал відправляє нас додому! Їдемо додому!
Ми їдемо додому!
Нумо! Ідіть!
Ноги в руки!
Увага!
Солдати.
Ми зібралися тут як браття
у світі ворогів і змушені споглядати,
як німецькі соціал-демократи роблять наш любий народ беззахисним,
прийнявши це віроломне перемир'я.
Товариші.
Скоро ви поїдете додому
до своїх батьків, дружин і дітей.
Війна скінчилася.
Після багатьох років жертв і страждань ви очікуєте нагороди.
Нагороди у вигляді захоплення всім тим, чого ви тут досягли.
Але, товариші,
ви хочете, щоб вас прийняли як солдатів і героїв
чи як боягузів,
які підібгали хвоста, коли запахло смаленим?
Солдати.
Ми вдаримо по ним з усією жорстокістю і силою.
Латьер належить німцям.
Ми захопимо рівнини до 11:00 та закінчимо цю війну
перемогою!
До бою!
З Богом, який буде з нами, як колись із нашими предками.
Я не повертатимуся в бій. Не я!
Заткнися!
Цільтеся!
-Ні! -Вогонь!
Рота, на місці стій!
Приготувати гвинтівки!
-Приєднати багнети! -Приєднати багнети й зарядити.
Скільки?
Ще 15 хвилин.
Належало Лефевру.
Бовдур тримав його наостанок.
-Та йому це вже не треба. -Дякую, командире.
За вас і за Лефевра.
А смачно.
Кошмар уже позаду.
Ворожа атака!
-По місцях! -По місцях!
Вогонь!
Гранати!
В атаку!
Ні!
Ні! Не треба!
Припинити вогонь!
Уже одинадцята година!
Припинити вогонь!
Уже одинадцята година!
БУНКЕР 2
Ти в порядку, солдате?
-Так. -Що ж.
Починай збирати.
НЕВДОВЗІ ПІСЛЯ ПОЧАТКУ ВІЙСЬКОВИХ ДІЙ У ЖОВТНІ 1914 РОКУ
ВІЙНА НА ЗАХІДНОМУ ФРОНТІ СТАЛА ПОЗИЦІЙНОЮ.
ДО КІНЦЯ ВІЙНИ В ЛИСТОПАДІ 1918 РОКУ ЛІНІЯ ФРОНТУ ПРАКТИЧНО НЕ РУХАЛАСЯ.
ТУТ ЗАГИНУЛО ПОНАД ТРИ МІЛЬЙОНИ СОЛДАТІВ,
ЧАСТО В БОЯХ ЛИШЕ ЗА КІЛЬКА СОТЕНЬ МЕТРІВ ЗЕМЛІ.
У ПЕРШІЙ СВІТОВІЙ ВІЙНІ ЗАГИНУЛО БЛИЗЬКО 17 МІЛЬЙОНІВ ЛЮДЕЙ.
НА ЗАХІДНОМУ ФРОНТІ БЕЗ ЗМІН
Переклад субтитрів: Олександра Бурдейна