NETFLIX ТА SKYDANCE ПРЕДСТАВЛЯЮТЬ
ПОДОРОЖІ В ЧАСІ ІСНУЮТЬ.
ПРОСТО ВИ ЩЕ НЕ ЗНАЄТЕ.
Це погано.
Капітане, що ви робите?
Хіба не очевидно? Краду цей літак.
Очевидно, що ви намагаєтеся. Я можу відстежити ваш стрибок.
Ви знаєте, що я це знаю. Але комусь дещо невідомо, так?
Пані, він ініціював послідовність червоточин.
Адаме, слухай мене дуже уважно.
Якщо ти негайно не зупинишся, я стрілятиму…
Пробачте, що перебиваю дуже страшну погрозу,
та якщо я маю рацію, ваша система стеження…
СИГНАЛ ЗАГЛУШЕНО
…накрилася.
ІМПУЛЬС ГОТОВИЙ
Чорт, не здихай!
Адаме!
Я тебе вб'ю!
Рід!
Ой, пробач.
Я завинив. Привіт.
-Ні. -Добре. Бувай!
Рід! Ану, повернися!
-Хочеш ще щось сказати? -Взагалі-то, я…
Що? Більше не жартуєш?
-Мені насолоджуся. -Хто так говорить?
Ти що, замовив «Булінг для чайників» на Amazon?
Ти взагалі себе чуєш? Чаку, ми це вже обговорювали.
-Я нічого не казав. -Чаку, стули пельку.
Інша справа.
Загальні збори в спортзалі. Будь ласка, пройдіть…
Нічого не кажи.
-Пані Рід? -Ви бачили його лице?
Відстороните Адама? Через що?
Думаєте, він поліз битися з Реєм?
Це знову Рей Долларгайд?
Року не минуло після смерті його тата.
Проявіть трохи співчуття.
Я не винен.
Я тебе знаю. Знаю твій довгий язик. Знаю, як ти нарвався.
Він мене висміював перед класом. Я не міг стерпіти.
Він удвічі більший.
Усі вдвічі більші за мене. Навіть деякі немовлята.
-Я тебе не розумію. -Тато б зрозумів.
Сонечко, що відбувається? Скажеш мені?
Якщо я бігатиму з роботи серед дня,
мене звільнять. Тебе вже втретє вигнали через бійку.
Так, я вже мав би битися краще.
Це піде у твою особову справу, розумієш? Тебе не турбує майбутнє?
Ні? Сину, починай замислюватися, бо майбутнє настане,
і раніше, ніж ти думаєш.
Адаме!
Адаме, я йду.
Іди вечеряй.
Ти куди?
Та просто, на вечерю з другом.
З яким другом?
-Його звуть Дерек. Ми разом працюємо. -Ти на побачення.
Це не побачення. Скоріше за все.
А сукня каже, що побачення.
Побачення. Я йду на побачення. Чому я йду на побачення?
Може, годі про побачення? Дякую.
Адаме, вибач. Треба було про це поговорити.
Я не знаю, як це зробити. Поговорімо зараз.
-Боже, ні. -Ні! Ти можеш відчувати будь-що.
Це нормально, поки ми команда.
Ой! Час іти.
Він мені написав?
Ого. Ви подивіться.
Світ змінився. Але ми про це сьогодні поговоримо.
Мамо, чекай.
Що?
Повернися.
-Дій з розумом. -Сказав той, кого вигнали.
Люблю тебе.
І я тебе, мамо. Більше, ніж я думаю.
Поки мене не буде, замкни задні двері.
Духовку не вмикати, дверей не відчиняти, не грати.
Гокінгу?
Що таке? Ти щось бачиш?
Гокінгу, припини! Гокінгу!
Гокінгу!
Ого!
Боже мій. Я ледь у штани не наклав.
Хто там?
Нам краще піти додому.
Усе гаразд.
Гокінгу!
Не панікуй.
Або впади й покричи.
-Хто ви в біса такий? -Поклади биту.
Поклади биту. Я тебе не скривджу, чесно.
-Що ви тут робите? -Стікаю кров'ю.
Скільки тобі?
-Що? -Скільки тобі років?
Дванадцять.
От лайно!
-Як ви потрапили в гараж тата? -Він був відкритий.
Ні, не був. А це костюм пілота. Ви пілот?
Так. Послухай.
Нікому не телефонуй. Прибери телефон. Я не скривджу.
Ви це вже казали.
Усе… От чорт!
-Усе повторюється. -Багато крові.
У мене в тілі її набагато більше. Де твоя мама?
На побаченні.
З ким?
-Що? -З ким? Як його звати?
-Не знаю. Наче Дерек. -Дерек?
Дерек. Це той, з козлячою борідкою.
-Еспаньйолкою? -Так.
Так би й сказали.
-Байдуже на нього. -На них усіх.
Гарний собака.
Я піду в дім.
Візьму дещо.
Обережно із цим.
І побудь тут.
Гаразд.
Я сказав бути в гаражі.
І дати якомусь моторошному чуваку лазити в моєму домі?
Не думаю.
Повір, я радий тут бути не більше, ніж ти — мене бачити.
Та треба зупинити кровотечу.
Перев'яжу рану, запобіжу кепській інфекції
і піду собі.
Не чіпай.
-Я лише дивився. -Не чіпай моїх речей.
-Це лазерний меч? -Ні.
Гаразд.
Ні. Досить з битою, чуєш?
Якби я хотів, уже б скривдив.
Якщо бути чесним, твоя пика так і просить.
-Боже! -Чорт, ця…
-Куля пройшла навиліт. Добре. -Чекайте. Куля? Вас підстрелили?
Так. Тобто ні.
Мене вдарили кулею. А ти як думав, придурку?
-Придурку? Це вас підстрелили. -Ну все.
Воно… Ого.
Дивно. Воно пукає, коли я кашляю.
-Фу. -Гидота.
Я нагору, візьму деякі речі. Заспокойся. Ти можеш мені довіряти.
Вам легко сказати. А я потім розповідатиму психологу,
де мене торкався поганий дядечко.
Боже! Так ось, про що ти подумав? Ну ти й збоченець.
Хто ви взагалі такий?
Це секретна інформація.
Чому ви тут?
-Теж секретна. -Ви з ВПС?
Коли я кажу «секретна», що чує твій мозок? «Шоколад»?
-А звідки лазерний меч? -Це не лазерний меч.
Господи, Адаме. Заспокойся вже.
Знаю, ти ніколи не вмів поводитися спокійно…
Звідки ви знаєте моє ім'я?
Ти Адам Рід. Народився 10 лютого 2010 року.
Твої батьки — Еллі та Луїс Рід. Луїс мав померти рік тому.
Ти не займаєшся спортом через астму. Ти страшенно малий для 12-річної дитини.
Ти вчишся в школі Франкліна,
де тебе два чи три рази виганяли з класу за бійку,
що іронічно, бо ти не вмієш захищатися кулаками.
-Гокінгу! Замовкни! -Гокінгу! Замовкни!
-Звідки ви знаєте ім'я мого собаки? -Я дав йому це ім'я.
Куди зібрався?
Боже.
Гаразд.
Ось, готовий? Глибокий вдих.
Затримай.
Три, два, один.
Усім медаль.
Коли мені було сім,
я наткнувся на стіл у патіо.
Наклали 12 швів.
-Ось тут. -Ось тут.
Ти знав, як потрапити в гараж тата.
Ти вмієш закривати холодильник.
Ти знаєш про моє дихання.
У нас той самий шрам.
І на тобі годинник мого тата.
Цей годинник.
Ти — це я.
Господи…
Це засекречено. Але так…
Колись був.
Повірити не можу, що ти — це я.
Ти швидко змирився. Мене це трохи бентежить.
-То чому ти тут? -Рятувальна місія.
Я не мав тут сідати. Я збирався у 2018 рік.
-Мені треба туди якомога швидше. -Кого ти рятуєш у 2018 році?
Серйозно?
Гаразд. Розкажеш, як ти сюди потрапив?
Я покажу.
Що це було?
-Чорт. -Що?
Перейдемо до плану «А». І тут потрібен ти.
Часові літаки, як і всі технології в майбутньому,
зав'язані на ДНК користувачів.
Оскільки я поранений, літак не дозволить мені літати
і не пустить його полагодити.
Та вгадай, кого пустить.
Ось і він.
У дорогу.
Гаразд. Сідай.
-Боже мій. -Так, сідай.
Подивимося, що в нас тут.
Невелике пошкодження щита.
Витік охолоджувача.
Не знаю, що це, але червоне блимання — завжди погано.
Я знаю, що ти любиш чіпати гарні кнопки
своїми липкими дитячими пальцями, але реактор має квантовий підпис.
Якщо запустиш, вони нас знайдуть.
Якщо вони тут.
Хто «вони»?
Я радий, що ти не спитав, бо «вони» — це засекречено.
-Я знаю, що ти з майбутнього. -Повір, я про це шкодую.
Я не збирався повертатися, щоб згадати оце.
Боже. Гаразд.
Так, я ізолював пошкоджені реле,
щоб корабель міг почати саморемонт.
Скільки це займе часу?
Він працює на 50% потужності, тож відновиться швидше, ніж я одужаю.
Чекай.
-Ти це пам'ятаєш? -Що пам'ятаю?
Те, що тут відбувається.
-Себе у 2022 році. -Я знаю, до чого ти хилиш.
-Якщо я це переживаю… -Ти марнуєш час.
То це вже було з тобою.
Хіба що це мультивсесвіт, і кожна брижа змінює історію.
Це не мультивсесвіт!
Боже, ми дивилися забагато фільмів.
Я просто хочу знати.
Гаразд.
Отже, вважається, що коли я повертаюся у свій фікс-час,
мої спогади… наші спогади змінюються, улагоджуються.
-Але не поки я тут. -Фікс-час? Що це?
Є лише одне місце в часі, де ти маєш існувати на квантовому рівні,
коли не тиняєшся космосом, як ось я.
Це твій фікс-час.
Там, де твоє місце.
Отже, тим, що ти тут і розповідаєш мені це,
ти міг щойно змінити все моє майбутнє?
Чесно? Твоє майбутнє і так доволі трагічне.
Жартую.
Не жартую.
Жартую. Ходімо. Ось так.
І що тепер?
Нічого. Я просто полежу, щоб рана загоїлася.
Подумай про інвестиційні можливості у своє майбутнє.
-Як Біфф з «Назад у май… -Зовсім здурів?
Біжи додому, поки мама не прийшла, і не поводься дивно.
-Гей. -Що?
Це неймовірно.
Правда?
Коли йтимеш, вимкнеш світло?
Привіт. Дивно, що ти досі не спиш.
-Цей вечір повний сюрпризів. -Цікаво. Що сталося?
Як твоє не-побачення? Плануєш далі з ним бачитися?
Ні. Не знаю. Не думаю.
-Привіт. -Привіт.
-Це знову я. -Так.
-Ти забула шарф у моїй машині. -Так. Боже, дякую.
О, привіт, малий.
О. Це мій син, Адам. Адаме, це Дерек.
Привіт, Адаме.
Вітаю. Гарна козляча борідка. Ви, мабуть, пишаєтеся.
О господи, Адаме.
Ніколи не чув, щоб так казали.
Що ж, ще раз дякую.
Так. До зустрічі.
Малоймовірно, але замовлю за вас слівце.
Гаразд. Побачимося на роботі.
-Так. -Бувай.
Він наче непоганий.
Що?
Який ти інколи козел.
Знаєш?
Гей. Доброго ранку.
Не спізнишся на роботу?
Я маю сьогодні сплатити страховку за дім.
У календарі зазначено, але виписки не знаходжу.
З такою картотекою?
Дивно. Усе має бути онлайн.
Щойно знайду кілька зайвих годин, заведу ці рахунки.
А поки робитиму так, як це робив тато.
Візьми кілька.
Вибач. Мені треба в кімнату подумати над поведінкою.
Гаразд. Мені час іти.
-Дзвони, якщо буду потрібна. -Не будеш.
Мама пішла на роботу.
Це улюблена пісня тата.
І моя теж.
У чомусь ми були згодні. Можливо, у єдиному.
Що?
Я просто… Ти такий роздутий.
Гаразд.
Ти багато тренуєшся? Бо я…
Ти не думав промовчати?
Було б круто не патякати. Так.
Можливо, у майбутньому є генна терапія чи нанотехнології для…
Не треба. Не роби цього.
Тож коли це все станеться? І в майбутньому теж не тренуватимуть ніг?
Це станеться в коледжі?
У нас у коледжі буде багато дівчат?
Адаме, подорожі в часі існують. Вони існують. Здуріти, хіба ні?
Усі твої уявлення про всесвіт
щойно викинули у вікно. А тебе цікавить, чи буде в тебе секс у коледжі?
-А буде? -Господи.
-Я просто поцікавився. -Цікався мовчки.
Боже мій! Це станеться!
-Куди ти? -В аптеку.
Треба обробити рану.
Ти підеш у цьому?
Чому ти не візьмеш татів одяг?
Коли тато потрапив у аварію?
Десь півтора року тому.
Вона досі не прибрала його одяг.
Вона не дуже стежить за домом.
Гей. Про тебе дбає вона. А про неї ніхто. Зрозумів?
Зрозумів?
Вона прокидається з розбитим серцем і шафою з його одягом,
а від тебе саме лайно й жодної секунди співчуття.
Я — це ти.
І не кажи.
Знаєш, у 30 років тебе нудитиме, коли згадуватимеш, як ти до неї ставився.
Я любив цю куртку.
Тато теж.
Я хочу прокинутися і вже не так сумувати,
але цього поки не сталося.
Ти досі сумуєш?
Сумував, поки він був тут.
-Тобі не підійде. -Ще як підійде.
Як там літак?
Ремонтується.
Тож людина, яку ти рятуєш, живе у 2018 році.
А ти якось опинився в 2022 році. Як це працює? Ти промахнувся?
Мене підстрелили, коли я крав літак.
Я втрачав кров. Корабель розвалювався.
Я вбив координати й не мав часу їх перевірити.
-Ти вкрав літак? -Він закодований на мене.
Тож я його не вкрав. Я позичив його на фіг.
Це різні речі. Дай мені бабла.
-У тебе немає грошей? -У майбутньому їх немає.
Справді?
Звісно, вони там є. Будь тут.
Як справи, Рід?
Чорт.
Дивіться, хто в нас тут.
Рею, ми можемо сьогодні не товкти пики?
У мене багато справ.
Ну що, хлопці, раді, що нас вигнали?
Тепер так.
Моя селезінка.
Пам'ятаю цих маленьких гівнюків.
Ми просто приколюємося.
Тихо, Рею. Справа не в тобі.
Чаку.
Гей, що ти робиш?
Зберися. Рей готовий. Ти ганьбиш себе.
То ти нас не рознімаєш?
Боже, ні. Це було б безвідповідально.
Ти просто знайдеш інший спосіб вибити з нього лайно.
Як завжди.
Він багато базікає. Я розумію.
Ця бійка має статися зараз же.
Дай нам хвилинку, добре, Рею?
Зроби розтяжку. Щоб не потягти ахілл.
Що ти робиш?
Слухай, Рей Долларгайд роками знущався, бо ти малий, тендітний
і з довгим язиком. Але він не хоче битися.
-Я теж не хочу. -Він цього не знає!
Ти підеш туди, піднімеш руки
й подивишся Рею прямо в очі.
Посміхнешся, наче кажучи:
«Я цього чекав усе життя».
Наче не можеш дочекатися, коли його душа покине тіло.
Тоді впадеш на коліна
й удариш його в ділянку плавок.
Даруй, що?
Ми підсмажимо банан чи весь день теревенитимемо? Іди.
Я підсмажу твій банан, вилуп…
Ні! Ми не так домовлялися.
-Бум! -Так!
-Гарно, друже. -Рід, ти плачеш?
О ні, Чаку. Він через нас плаче.
Він наче хотів програти.
Тікай, Рід!
-Якого біса? -Ох, дарма я це.
Чув вислів, що на кожного бика є свій бик?
Твій не виконує своїх обов'язків,
тож цим займуся я.
Ти про що?
Ти гарний боєць. Усіх товчеш. Ти здоровань.
Якщо ще раз підійдеш до Адама, я взнаю і знайду тебе, Рею.
І це не буде схоже на бійку дітей у дитсадку.
Я витягну кістки з твого тіла.
Я їх заточу.
-І поріжу ними малого Чакі. -А я що зробив?
Закрий рота, бо запхаю туди ноги Рея.
Рею, ти все затямив? Про кістки, про ноги в роті Чакі?
Добре. Ти зараз пісяєш? Гарний струмінь.
Іди додому й помийся.
Змінися на краще, чуєш?
Як я ненавидів цих недоумків!
Та ну.
Адаме.
Кинь мої речі й відчини двері.
Поклади дрона, бо він нас уб'є.
Слухай, ти програв одну бійку. Я думав, ти вже звик.
Ти міг допомогти. А ти просто стояв.
Боже. Ти такий чутливий.
Ти мав програти бій.
Ти мусив. Повір мені.
Ти не перетворишся на мене, якщо тобі не товктимуть пику,
багато, постійно.
Вибач, якщо я далеко зайшов.
Не варто було.
Хто це?
Де?
Поклади назад.
Поклади.
Щойно скажеш, хто вона.
Це моя дружина, Лора.
У нас є дружина?
Ні, у нас більше немає дружини.
-Привіт. -Привіт.
-Привіт. Як справи? -Привіт, Поле.
-Давно тебе не було. -Ага. Як справи? Дитина вже спить?
Ще ні.
Ти ще сумуватимеш за цими днями.
Щось не віриться.
Повір. Діти — це чиста любов.
Вони перетворюються на підлітків, а ті вбивають щастя.
Дякую.
От скоріше б.
Вибач. День був важкий.
Рік. Кілька років.
Із хлопцем досі важко?
Він мене ненавидить.
Він не винен. Просто намагається пережити.
Усе гаразд. Усе буде добре. Так, добре.
Знати б, що я роблю не так.
Ти нічого не робиш не так.
Вибачте.
-Даруйте. -Вибачте, ви мене налякали.
-Я підслуховував. Вибачте. -Так.
Ваша правда. Підлітки жахливі.
Наче живеш з гелем для унітазу, який на тебе кричить.
Зазвичай матері приймають удар.
Так.
Я вам дещо скажу.
Хлопці завжди повертаються до мами.
Як мило.
Схоже, вам відомо з власного досвіду.
Так.
У вас гарна мама?
Так.
У мене найкраща мама.
Добре.
Сподіваюся, ви праві.
Я досі розглядаю інтернат у Фаллуджі, тож…
Чудово.
Ні, я не серйозно. Він гарне хлопча.
Я його обожнюю.
Його тато загинув у автокатастрофі позаминулого року.
Так. Це важко.
Так. Ви й не уявляєте.
Та ні, трохи уявляю.
Вибачте.
На щастя.
-Дякую. -І я дякую.
А ви не скорбите?
-Скорблю. -Так.
Скорблю. Звісно.
Скажіть йому.
Йому варто сказати.
Навряд чи йому це треба.
Ви хочете бути для нього сильною.
Проблема в тому, що ви показуєте, ніби у вас усе під контролем,
і він вірить.
Можливо, варто показати, що це не так.
Це не так і страшно.
У мого чоловіка була така сама куртка.
Це класика.
Так.
Було приємно поговорити. До зустрічі.
І до речі,
він вас не ненавидить.
Він вас любить.
Сильніше, ніж думає.
Гей!
Заблоковано.
Почніть пошук його літака. Знайдемо й полетимо геть.
Знайдіть його.
-То ти повернувся по дружину, Лору? -Я про це не говоритиму.
Гей, вона й моя дружина.
-А взагалі знаєш? Давай розповім. -Дякую.
Ми познайомилися в академії.
Вона запізнилася на 20 хвилин, прийшла не в ту аудиторію
не в тій будівлі.
Я запропонував провести її.
Чуваче, я закохався ще до того, як вийшов надвір.
Кілька років тому вона не повернулася зі стрибка.
Сказали, розбилася на вході в атмосферу, але вона була найкращим пілотом програми.
Вона написала книгу про вхід в атмосферу. Це нелогічно.
І ти прямував у 2018-й, бо вона вирушила саме туди?
Так.
-Що вона там робила? -Не знаю.
Журнали стрибків змінили.
Хтось щось приховував.
Може, вона дізналася якусь таємницю Соріан.
Що, Соріан? Мая Соріан, татова партнерка?
Вона до мене завжди добра.
Повір мені, вона нам не друг.
Ні.
Після смерті тата розбагатіла на його технології.
Підкупила потрібних людей.
Моментально заволоділа
найціннішим ресурсом на Землі —
часом.
Чекай. Кажеш, тато вигадав подорожі в часі?
Так. Не навмисно.
Прискорювач магнітних часток. Пам'ятаєш?
Так, «Проєкт Адам».
Або, як я його називаю, його улюблене дитя.
То що сталося з Лорою?
Гадаю, твоя подруга Мая її вбила.
-Що? -Так.
Тому треба якнайшвидше в 2018-й.
Літак майже готовий. Сховаюся в сараї.
Зцілюся, щоб літак мене допустив,
і полечу з твого життя.
Але своїм поверненням по неї, розмовами зі мною,
усім, що ти робиш для порятунку однієї людини,
ти змінюєш майбутнє. Це має бути проти правил.
Зустрінеш її — думатимеш інакше.
І коли її втратиш.
Що?
Бери сумку. Готуйся тікати.
Чому? Що відбувається?
Нам у той бік. Будь готовий.
Ходу!
Тримайся позаду.
Не роби цього! Рід, не роби цього!
Показати дещо круте?
-Це ж лазерний меч. -Тепер тихо.
Біжімо. Уперед.
Привіт, Адаме.
Рід, не рухайся!
Крістос. У цей часовий потік беруть усіх.
Хто це?
Це Крістос. Ми разом училися в академії.
Пілот гідний, а по життю негідник.
Начальник охорони Соріан.
Ой, обличчя. Це я зробив?
От би шефиня дозволила тебе вбити.
Але ж ти перший у мене стріляв.
З іншого боку, тепер твоє обличчя віддзеркалює душу.
-Тобі казали, що ти базікало? -Постійно.
-До цього йшло. -Досить.
Адаме, поки це не зайшло ще далі, летімо назад додому. Будь ласка.
Ні! Просто ні.
Отже ти ризикуєш власним юним життям
через якесь параноїдальне марення, ніби я вбила Лору.
Я любила Лору.
Ви обоє були для мене як рідні.
Я б ніколи її не скривдила. Мені прикро, що до цього дійшло.
Зброя.
Крістосе, проведи Адама в 2050 рік.
-Починай. -Ага. Тільки кинь Маґсил.
-Цей? -Так.
-Ага, гаразд. -Так.
Битимеш по ногах чи пиці?
Годі! Геть від нього!
Іди сюди.
Уперед!
-Що відбувається? -Смерті поза фікс-часом не дуже охайні.
-Що ти тут робиш? -Рятую тебе, коханий. Позаду!
Повірити…
Повірити не можу, що ти тут.
-Привіт. -Привіт.
Це було круто.
-Треба тікати. -Так. Ходімо. Ну ж бо!
Сідай.
Я знала, що ти прийдеш. Не знала коли.
Звісно, я прийшов.
Дивись на дорогу.
Мені сказали, ти загорілася в атмосфері.
Маячня. У мене найкраща статистика.
До речі.
Лоро, це я.
Привіт.
Паралельний контакт, котику?
Ти завжди казала, що хотіла б побачити мене малого. Ось я.
Еге.
Може, трохи сповільнимося? За нами ніхто не женеться.
Дивися не назад. А вгору.
Треба з'їхати з дороги. Ми тут відкриті.
Люба, зараз треба постаратися.
Уперед!
Зупини машину.
-Що? -Що?
Зупини!
Добре, назад. Задній хід!
Назад!
Газу!
Вони відходять.
Не відходять, а перегруповуються.
-Треба забиратися із цієї дороги. -Якої дороги?
Я не розумію. Як ти нас знайшла?
Ти не думав, що я наглядатиму за тобою в минулому?
Навіщо ти взагалі стрибнула в минуле?
Я аналізувала дані й знайшла дещо дивне в журналах.
Часовий літак повернувся з 2018 року.
І що в цьому дивного?
Ніхто ніколи не літав у 2018-й.
Не розумію. Як він повернувся, якщо не літав?
Можливо, хтось повернувся і змінив часовий потік,
тож майбутнє, з якого вилетів літак, уже змінилося.
Боже, я що, проміняв мізки на м'язи?
Хріновий обмін.
-Гарне дитя. -Справжня перлина, так?
Так і тримав би під водою, доки бульбашки не припиняться.
Як я себе ненавиджу.
То як це сталося?
Той літак, що повернувся, належав Соріан.
Вона літала в листопад 2018 року не просто так.
Що сталося в листопаді 2018-го?
Зараз скажу.
Ось, що сталося.
Прискорювач магнітних часток твого батька,
«Проєкт Адам», щойно запустили.
Це був перший крок до подорожей у часі.
Соріан, мабуть, повернулася у 2018-й
і розповіла собі молодшій про майбутнє.
Навіщо?
Гадаю, щоб та зібрала достатньо акцій, аби розбагатіти,
й усунула політичні перешкоди,
які б не давали їй заволодіти програмою часу.
Вона й так була її.
Та хіба?
Ні.
Ні, не була.
Ні.
Отже, цей світ — наш світ —
став таким через дії Соріан.
А у вашому фікс-часі, у 2050-му, погано?
-Ми ж дивилися «Термінатора»? -Звісно.
Це 2050-й у гарний день.
Соріан, мабуть, помітила мене й розмістила на літаку висотну бомбу.
Ось, поїж.
Я катапультувалася, але байдуже —
без літака я стала потерпілою аварії.
Тож я діяла за протоколом, жила тут,
уникала контактів, мінімізувала втручання
і сподівалася, що ти мене шукатимеш.
Сама. Увесь цей час.
Чотири роки.
Така в нас робота.
-Так, але, сонечко… -Усе…
Усе добре. Я звикла бути сама.
Більше не будеш.
Гей.
Я тебе знайшов.
Ти мене знайшов.
-Я піду прогуляюся. -Бувай.
Розважайтеся.
-Привіт. -Привіт.
-Що таке? -Мене підстрелили.
-Підстрелили? -Так, пістолетом.
-Рід? -Що?
-Терпи. -Так точно.
Слухаюся.
-Ти знаєш, що робити. -Ні. Я повернувся по тебе.
Я знаю.
Але ми не можемо жити тут. Не так.
Тепер ти маєш повернутися у 2018 рік і все виправити.
-Поклади цьому край. -Що означає «поклади цьому край»?
Треба не дати винайти подорожі в часі й урятувати майбутнє.
Гаразд, летімо зі мною і…
Літак зав'язаний на твою ДНК. Він не полетить з іншим.
-Ти розумна. Розберешся. -Адаме!
Ми зустрілися в програмі. Саме там. Ти розумієш? Ми не можемо…
Якщо я не дам винайти подорожі в часі — і це якщо,
бо за мною женеться Соріан, —
ми не зустрінемося.
Нас не буде.
Нас не буде, Лоро.
Ми вже є.
Кожна мить, яку ми були разом, обов'язково станеться.
Навіть якщо ми виправимо часовий потік,
десь у нас буде відлуння всього цього.
І ми знайдемо одне одного.
Я в це вірю.
А якщо ні? Якщо ти помиляєшся? Ти, напевно, помиляєшся.
Ну коли я помилялася?
Слухай, я так більше не можу, чуєш?
Я не можу знову тебе втратити. Будь ласка, не треба.
Що це?
Вони нас знайшли.
От лайно!
За поворотом ґрунтова дорога. Іди до літака, я їх затримаю.
-Ні. Я не піду. -Ти мусиш.
Про що ти? Вони тебе вб'ють.
Я кілька років готувалася захищатися. Застану їх зненацька.
-Якщо тебе зловлять, це кінець. -Єдина причина…
Адаме! Припини! Прошу.
Я знаю, що ти прийшов по мене.
Тепер іди заради мене, будь ласка.
Будь ласка.
Ми можемо це виправити.
Гей, я тебе кохаю.
Тому я знаю, що ти мене знайдеш знову.
Іди.
Уперед!
Чорт забирай!
Ну ж бо.
Давай.
Бум.
Літак не пустить з моїми показниками. Потрібні твої.
Наберемо висоту — біо не читатиметься, і я візьму керування.
Треба швидко, бо нас доженуть ще до стрибка.
Що? Я з тобою не лечу.
Летиш. Ходімо. Так треба.
Крістосе!
Рада знову тебе бачити.
Лоро, це ти?
Уже не сердишся, що я підірвав твій літак?
Якщо чесно, так, я досі злюся.
Зупинись і послухай мене.
Це мій фікс-час. У тебе вже було моє дитинство.
У тебе були пригоди й літаки,
а я лише ботан з інгалятором, якому надирають зад.
Я хочу решту.
-Хочеш решту? -Так.
Ось тобі решта. Смерть тата зіпсує тебе сильніше, ніж ти уявляєш.
Буде депресія. Буде гнів.
Ти блукатимеш коледжем без соціалізації.
Коледж — найкращий час, але за рік ти втратиш стипендію
через щось настільки дурне,
що я навіть озвучити не можу.
Ти опинишся у ВПС. Виявляється, ти вмієш літати.
А потім з'являться подорожі в часі і весь світ розвалюватиметься,
поки єдину жінку, яку…
яку ти колись кохав, не заберуть.
Ти мене розумієш?
Поки ти не програєш.
Її в тебе весь час забиратимуть.
Має бути щось іще.
Є, малий. Але завдяки Соріан — нічого хорошого.
Ми можемо це виправити.
-Знищивши подорожі в часі? -Так.
І як ти це зробиш? Який у тебе план?
Я не розповідатиму ботану з інгалятором…
-У тебе немає плану. -Немає. Це так.
Але я знаю, у кого він буде.
У тата.
Ти знайдеш тата.
Ні.
Тата знайдемо ми.
То ти зі мною чи…
Скажи чоловіку тягти сюди свій зад.
Він зараз зайнятий, але я перекажу, що ти заходив.
Привіт, Лоро.
Варто було лишатися мертвою.
То де твій чоловік?
Гаразд.
Так. Дай свою руку.
Ось так.
Гарна здорова ДНК.
Гаразд, припаркуємося,
візьмемося за поручні,
триматимемося міцно й спробуємо не зомліти від гравітації.
Що за… Боже!
-Що відбувається? -Це.
Що ти робиш?
-Попався. -Тримайся міцно.
Я ж сказав триматися.
Не дивися на мене так.
Ти куди?!
От лайно!
Тримайся. Я завжди хотів спробувати.
Ти щойно вимкнув літак?
-Так. -Боже мій.
Боже мій!
Куди їх занесло?
Мають бути десь тут.
Адаме, глянь показники.
Реактор пошкоджено.
Залишився один стрибок.
Якщо не повернешся зараз,
не повернешся ніколи.
Малий, що скажеш? Тобі вирішувати.
Якщо не вийде, ми не повернемося. Жоден з нас.
-Газу. -О так!
Попалися.
ІМПУЛЬСНА ГАРМАТА
Ну ж бо!
-Адаме! -Я розберуся.
Давай, Рід. Давай.
-Адаме! -Розберуся!
Адаме!
Ну ж бо!
Давай не…
…помремо!
Це не має бути легко.
Слухайте,
замість того, щоб скиглити,
дозвольте собі бути неадекватними й працюйте.
Не вийде бути в чомусь гарним, якщо не хотіти зробити це… першим.
-Професоре Рід. -Софі.
На розв'язання підуть два семестри.
Боже мій, щонайменше.
І навіть тоді ми завалимося, бо це божевілля.
Софі, ти зможеш.
Слухайте, у цьому вся краса фізики.
Цим наше життя прекрасне.
Це справді він.
Ага.
Він такий…
Угу.
Живий. Іди сюди. Гей.
Говоритиму я.
Треба сказати. Він не має помирати.
Ми не скажемо, чуєш?
Лише те, що йому треба знати. Усе інше… не можна.
Пообіцяй, що не розповіси. Обіцяй.
-Кажи. -Я не розповім.
Фізика — це морока. Морока.
Ми працюємо над проблемами, які вирішать лише наші діти.
Можливо, будуть дивні рішення там чи сям.
Щойно роздивився твій светр. Дуже дотепно.
Але ви помрете раніше, ніж вашу роботу буде завершено.
Ваша холодна оболонка гнитиме в землі,
а наступні покоління закінчуватимуть ту роботу, яку ви почали.
Римляни казали так:
«Насолоджуйтеся. Час скоро закінчиться».
Ґай Ломбардо.
Даруйте?
Ґай Ломбардо.
Слова «Час скоро закінчиться» належали не римлянам.
Їх сказав співак. «Ґай Ломбардо і його Королівські Канадці».
Так, вони були в Ґая Ломбардо. Класика 1949 року — «Насолоджуйтеся».
Але задовго до цього
римляни викарбовували це на сонячних годинниках.
Отже ми обидва праві.
Цікаво, що вам це відомо.
Вибачте, я вас знаю?
Я проводжу перевірку занять.
Ще питання?
Гаразд, лекція є на моєму сайті, до зустрічі у вівторок.
Адаме?
Тату.
Адаме?
Це подорож у часі?
Він повернувся з 2050 року й узяв тебе.
Так.
-Скільки тобі? -Дванадцять.
-Нащо тобі 12-річний ти? -Він не був потрібен.
-Був. Керувати літаком. -Літаком? Є літак?
Так, мій літак. Спочатку ти не був потрібен.
2022-й був помилкою.
-Ти керував його літаком? -Так.
Та невже?
-Це моя куртка? Замала. -Я теж так сказав.
-Нормальна. -Як презик з ґудзиками.
-Як смішно. Тобі смішно? -Презик.
Чому 2022 рік був помилкою?
-Мене не мало там бути. -Тебе й тут не мало бути.
-Правда? -Його підстрелили, коли він крав літак.
-Не розповідай. -Ти вкрав літак?
-Навіщо йому це знати? -Усе. Припиніть обидва.
Ти розумієш, наскільки це неправильно?
Вас тут не має бути. Та й ніде крім вашого часу.
Як гадаєш, що ми тут робимо? Думаєш, у майбутньому обіймів забракло?
-У мене є причини говорити з тобою. -Байдуже.
-Не зрозумійте неправильно.
Я дуже радий вас бачити, і я це кажу щиро,
але валіть туди, звідки прийшли.
Будь-які ваші слова чи дії можуть спричинити відхилення.
Можеш замовкнути?
-Я не слухаю… -Замовкни й вислухай.
Заткни свій фізичний фонтан.
Тату!
Усе нормально?
Чорт забирай!
Я попросив його замовкнути й послухати.
-Він цього не зробив, тож… -Усе нормально.
Ось тобі! Ми людей не б'ємо.
А це що було?
-Здача. -Боже!
Як ти став мудаком? Я думав, ти мене любиш.
-Люблю! -Це вже не важливо.
Жартуєш? Звісно, важливо.
-Тату. -Це дуже важливо.
У вас там немає заходів безпеки? Протоколів?
-Ми з Маєю домовилися, що буде комісія… -Тату!
Це такий недогляд!
Це все вже не має значення.
Чекай. Це вже сталося? Хтось змінив час?
-Хто? -Соріан.
-Мая? -Мая.
Вона б так не зробила. Вона знає наслідки.
-Вона роками фінансує мою роботу. -Проєкт Адам.
Так, я висунув теорію, що з достатньо потужним імпульсом
можна створювати червоточини в космосі.
Ми зробили це чотири тижні тому. Але я просто грав припущенням,
що так можна подорожувати в часі.
Це ж теорія.
-Так. -Досі теорія.
Теорії треба подзюрити. Ходімо.
Чорт забирай! Я хрещений батько подорожей у часі?
Гарний удар, тату.
Схоже, я зламав руку.
Пробачте. Це моя провина.
Моє его. Моя пиха.
Моя потреба бути найкращим і найрозумнішим.
І ось, що вийшло.
-Який огидний недолік. -Ти не знав.
-Але мав би. -Так.
Людство не має втручатися в механіку всесвіту.
Є сили сильніші за науку.
Так. Тому треба повернути джина в пляшку.
Знищити подорожі в часі до їхнього винайдення.
Що зроблено, яким би жахливим воно не було,
не можна перероблювати за жодних обставин.
Навіть цією нашою розмовою ми спотворюємо долю і час.
Я казав, що Соріан це вже зробила. І відтоді тримає світ за яйця.
І ти це точно знаєш?
У тебе є наукові докази, що вона щось змінила?
Ти не знаєш, бо не можеш знати. Скажу тобі ось що.
Ваше перебування тут може призвести до катастрофічної перебудови,
і це можна виміряти.
-Припини. -Що припинити?
-Бути вченим. -Але я вчений.
Побудь батьком.
Тебе завжди всесвіт цікавив більше, ніж твій син.
-Неправда. -Правда. Підростеш — зрозумієш.
Знаєш що? Цей…
Цей поїзд пішов. Для мене вже пізно.
Мені нормально.
Але йому ти потрібен.
А що потрібно тобі?
Мені потрібно прогулятися.
Я не можу бути тут. Мені треба йти.
-Прошу, не йди. -Я мушу.
-Прошу. -Це важливіше за всіх нас.
Те, що він просить, надто небезпечно. Я не можу.
Усе. Ще побачимося.
Чекай.
Так?
-Я маю тобі дещо сказати. -Ні, більше нічого не кажи.
Мені не можна знати майбутнє.
Пробач.
Мені треба додому. Ви з мамою чекаєте.
СОРІАН
Так, сенаторе.
Стабільність цих червоточин уже не гіпотетична,
і наша робота з ними випереджає чинні закони.
І ви або підтримуєте мою програму й стаєте частиною майбутнього,
або лишаєтеся в минулому.
Поклади телефон.
Що ти тут робиш? Ти казала, я тебе більше не побачу.
Правда?
Коли це було? Нагадай.
Востаннє ти тут була два місяці тому.
А в мене минуло 32 роки.
Пробач, я не дуже уважна до дрібниць.
Хай там як, часи змінилися.
Тобі не можна тут бути.
Ти знаєш, які катастрофи можуть викликати зміни часового потоку.
Якою я була ботанкою.
-Можеш помовчати? -Усе, про що ти мене просила.
Купівля акцій, офшорні рахунки — усе. Це все неетично.
І незаконно.
Це не жарт. Це небезпечно.
Вплив на навколишнє середовище з боку компаній, які ти змусила обрати,
може бути руйнівним.
Чесно кажучи, екологія страждала ще до нашого втручання.
І до речі, Має, ти зробила це, усе це,
бо десь за тим дешевим костюмом і дурним хвостиком є я.
Я йду.
Ти куди?
У тебе хтось є?
Ні, немає. Ти надто зайнята.
І так, ти завжди будеш зайнята.
Ця компанія — це все, що в тебе буде.
Це твоє особисте життя.
Це твоя сім'я.
Але й наша спадщина.
І якби ми дозволили уряду забрати її в нас,
тоді все, чим ми пожертвували,
уся ця самотність…
Уся ця самотність
була б марною.
І я це зробила.
Я виправила те майбутнє, у якому нас забули.
Тоді чому ти повернулася?
Я повернулася,
бо ми не можемо контролювати подорожі в часі, якщо їх не винайдуть.
А твій друг Адам Рід от-от тебе зрадить.
Адам? Він просто дитина.
Так, але ця дитина
виросте й стане великою скалкою в дупі.
Повір, тобі знадобиться.
Що?
Ти думаєш, що знаєш більше за мене, бо старший.
Адаме, іди геть.
Я знаю, чому ти його ненавидиш.
Справді?
Ну розкажи. Мені аж не терпиться почути.
Чорт забирай. Цікаво, це тому, що він самозакоханий,
чи тому, що стирчав на роботі, чи тому, що робота йому була важливіша…
Тому що він помер.
Ти його ненавидиш,
бо він помер.
Ти змусив себе ненавидіти його,
бо це було легше, ніж сумувати.
І я пам'ятаю таке, чого ти не хочеш.
Он як?
Наприклад?
Він грав з нами в м'яч майже щовечора.
М'яч.
Він приходив з роботи,
втомлений, а я у дворі кидав м'яч у тренувальну сітку.
Пам'ятаєш ту сітку?
Так, пам'ятаю сітку.
Він її купив, щоб не грати зі мною.
Ні.
Він її купив, бо вона була у вітрині «Олтмен».
Щоразу, як ми проходили повз,
я благав купити її мені,
тож тато й купив.
Він бачив, як я кидаю м'яч у дворі, і який би втомлений він не був,
завжди брав рукавицю і йшов ловити.
Те, що сталося з тобою… з нами…
ми хріново це пережили.
Схоже, це наша проблема.
Я мамі нерви мотаю,
і мабуть…
Мабуть, сердитися легше, ніж сумувати.
Напевно, коли я подорослішаю,
забуду, у чому різниця.
Як ти став таким розумним?
Як ти став таким тупим?
Непогано, придурку.
Адаме, не забудь перед школою погодувати Гокінга.
Ти досі вдома й готуєш. Що саме? Привіт.
Я знаю, що ти любиш денверський омлет.
Це не денверський омлет — це крик про допомогу.
Яйця підгоріли, а бекон чомусь досі сирий.
Ні. Що…
Не розкажеш, чому ти досі тут, а не на роботі?
Я просто хотів сьогодні побути вдома з вами.
Та що ти! Мені подобається цей хлопець.
А йому подобаєшся ти.
Сонечко, що з тобою?
Він тобі не здається сумним?
Ні.
Він біла ворона, як і його батько.
Я колекціоную білих ворон.
Дарма я йому написав цю гру.
Хіба він не повинен гратися з дітьми надворі?
Як він знайде своє місце у світі?
«Його місце у світі»? Він дитина. Ми його місце у світі.
Це ти його місце у світі.
Гаразд, я не знаю, що таке, але можу тобі сказати правду
або швидко заспокоїти.
Краще одразу до правди.
-Краще б ти мене заспокоїла. -Так, розумію.
Жартую. Майже. Гаразд, кажи.
Коли ти з нами,
ти з нами на 100%.
Це неймовірно.
А коли ти не з нами, тоді…
То йому трохи самотньо?
Так, мабуть.
Та хіба це робить тебе поганим? Ні.
Я маю старатися краще.
Друже, у мене гарні новини.
Йому не потрібен ідеал. Йому потрібен просто ти.
Куховариш ти наче серійний убивця,
але в усьому іншому ти офігенний.
Еллі.
-Ти ж знаєш, що я тебе люблю. -Так, знаю.
Мене не можна не любити.
Так.
Я на роботу.
Усе.
А в тебе ще є час.
«Час скоро закінчиться».
Ти думаєш, ми зможемо?
Можливо. Або ні. Побачимо.
-Але ми все одно спробуємо. -Знищити подорожі в часі. Яким чином?
Це найбільший у світі електромагнітний прискорювач.
Зараз 2018 рік, електромагнітні технології нестабільні.
Ось, що ми зробимо. Підірвемо це болото.
-Підірвемо? -Так.
Як я стільки прожив? Це жахлива ідея.
Коли погана ідея — це єдина ідея, вона стає блискучою.
Хто це сказав?
Ти. Через дев'ять років, перед арештом.
-Що? -Зосередься.
Треба пройти охоронну систему. Пам'ятаєш пакет іграшок?
Так.
Твоє ботанство скоро окупиться.
Чуєш мене?
Прийом, Червоний лідере.
Це Горіхова Непроливайка. 10-4, прийом.
Говори нормально, добре?
Так точно,
-Червоний лідере. -Щось не так.
Тут нікого немає.
Отже тут вони.
Соріан попередила про нас себе молоду.
Упевнений?
Ще і який.
Ані руш. На коліна.
Вибач. Що?
Рід, ми повернемо тебе у 2050-й.
Я не чую тебе через шолом. Він приглушує. Тебе погано чути.
Зрозумійте, ваші костюми неймовірні.
Вони лякають, але й кричать: «Прошу, не кривдьте!»
На коліна. Я не повторюватиму.
Тут ти маєш рацію.
Адаме, що ти робиш? Мені зараз надеруть зад.
Не хвилюйся. Він не хоче битися.
Вони хочуть битися. Дуже хочуть.
Подивися йому в очі й посміхнися.
Наче кажучи: «Я цього хочу.
Я цього чекав усе життя».
А тоді бий його в ділянку плавок.
-Адаме! -Так точно.
Так!
Адаме, машини твої, добре?
Так, Адаме середнього віку.
Бувайте.
Адаме!
Це надихає!
-Тату? -Тату?
-Вибач. Порядок? -Ось так близько!
-Неймовірно. -От стілечки.
-Де малий Адам? -У порядку!
-Гей! Це мамина машина. -Мамина?
Машина?
Що ти тут робиш?
Я поїхав у мотель, вас там не було,
і я подумав, що ви тут.
Ви щось не дуже ховаєтеся.
Що це за чортівня?
Знаєш що? Давай, ти придумаєш план, і зробимо по-твоєму. Як тобі?
Боже. Слава Богу. Є план.
Бо я думав, ти імпровізуєш у процесі.
Адаме, заходжу. Тримай периметр.
-За мною ніхто не йде. -Вибач. Це жорстоко.
Точняк-мочняк.
Жорстоко? Ти мене врятував на «Субару».
Але ж урятував, синку.
Що робить тато?
-Критикує. Яка несподіванка. -Гаразд, я…
Ти намагаєшся вдертися в будівлю із сильною охороною
із шестикласником. Я не критикую — я констатую.
Та зупинися вже. Куди ти зібрався?
Знищити твій прискорювач, із задоволенням.
Ти розумієш, що порушив усі правила?
Ти перейшов усі етичні межі, наче їх і не було.
Правда? Тоді навіщо тут ти, тату?
Без мене ти не зможеш.
Багато хто мріє про майбутнє.
А ми в «Соріан Технолоджис» його будуємо.
Якщо просто знищиш прискорювач, Соріан побудує новий.
Тоді що робити?
Тобі потрібен НЗПВА.
Нескінченно Змінний Плазмо-Вмісний алгоритм,
який я розробив для стабілізації червоточин.
Це математичне рівняння, яке зробить подорожі в часі можливими.
Як знищити математику?
Я ніколи не записував алгоритм і не демонстрував його іншій людині.
Він живе тут, у макітрі,
і в підвалі, у твердому алмазному нейроморфному процесорі.
Ти так називаєш свій пеніс?
Можна серйозно?
Так. Ні. Так.
Це ж жорсткий диск.
-Ти така дитина. -Вибач.
Є кришталевий жорсткий диск, що працює за замкненим циклом.
Це нервовий центр прискорювача.
Тож ми знищимо жорсткий диск і не дамо винайти подорожі в часі.
Теоретично подорожі в часі…
Боже, та досить твоєї теорії.
-Так, цього вистачить. -Добре. Уперед.
-Добре. -Добре.
-То ти працюєш тут. -Так.
Ти мене сюди не водив 44 роки.
Справедливо.
Я все тримаю під контролем.
-То це воно? -Це воно.
Маю віддати тобі належне. У тебе тут доволі серйозно.
Тут знаходиться жорсткий диск.
-І якщо його витягти… -Станеться одне з двох.
Акселератор перейде в режим сну.
Але без алгоритму
його більше не зможуть запрограмувати.
Або…
Або буде катастрофічне плавлення,
яке знищить усе живе в радіусі 160 км.
Сподіваюся, буде перше.
Доступ до нейроморфної панелі жорсткого диска.
У сраку.
Луїсе.
Має?
Давно не бачилися.
О, зараз буде зовсім дивно.
І ти збирався вкрасти це в нас? Знищити все, заради чого ми працювали?
Наша робота базувалася на моральних засадах.
-Ми хотіли змінити світ. -Змінити світ?
Схоже, змінилася лише ти. З глузду з'їхала?
Усі ці роки я фінансувала твою роботу.
Я не злодійка. Я віддавала мільйони…
Сотні мільйонів моїх грошей,
мого багатства, щоб підтримувати всі твої примхи.
Але це…
Це моє, і я з ним робитиму все, що захочу.
Отже.
Адаме,
віддай мені диск.
Ні. Просто ні.
Я очікувала на таку відповідь.
Іди сюди.
Дай пістолет.
Має, господи.
Що ти робиш? Здуріла?
Гадаю, це очевидно.
Адаме, послухай її.
Усе гаразд.
Адам віддасть мені диск негайно.
Правда, Адаме?
-Адаме? -Адаме?
Гей, ідіоте-красеню,
якщо я його застрелю, ти теж помреш.
Адаме?
Я обмірковую.
-Що? Як це — обмірковуєш? -Так. Це складна проблема.
-Що тут думати? -Це важливе рішення!
-Ні! -Мені треба подумати!
Я зараз обісруся!
-Віддай їй диск! -Віддай їй диск!
-Давай! -Просто віддай їй диск!
Електромагнітну ізоляцію порушено.
Запуск екстрених протоколів.
Іди сюди.
-Тату! -Адаме!
-Відпусти мене! -Адаме, тримайся!
-Відпусти мене! -Віддай мені диск! Негайно!
У доступі відмовлено.
Тату, зніми мене!
Сюди!
ЦІЛІСНІСТЬ ЯДРА
РУЧНЕ КЕРУВАННЯ
Так.
-Забери диск! -Давай диск!
Супергеройське приземлення.
Тобі колись надирав зад 12-річний ботан з інгалятором?
-Час у ліжечко, здоровило. -Ні.
Ні!
Прикінчи його!
Ну ж бо!
Крістосе!
Пробоїна в ядрі.
Стабільність реактора порушена.
Запуск евакуації.
Локдаун за дві хвилини.
Друже, треба йти. Давай.
Я не можу його вимкнути!
Стояти!
Я хочу мій диск.
Не вийде.
Застрель його зараз.
За мене, обидва.
Слухай, тату, там бронебійні кулі.
Навіть за тобою нас продірявлять як сир.
-Дякую за інформацію. -Будь ласка.
-Мабуть, трохи розійдіться. -Так, варто.
Має, ти не вбивця.
Поки що ні.
Послухай.
Усе, заради чого ми працювали,
зникне, якщо ти не натиснеш на гачок.
Так, давай.
Одна хвилина тридцять секунд до локдауну.
Ти зможеш.
Давай!
Має, ти краща за це.
Вибач, Луїсе, але ти сам винен.
Можливо.
Думаєш, я граюся?
Запитай сина, як я граюся.
Я двічі вбила його дружину, щоб захистити свою програму.
Не думай, що я не засаджу в тебе кулю.
Віддавай!
Ні.
Одна хвилина до локдауну.
Ти ніколи не бачив повної картини.
А ти ніколи не розуміла науки.
Звідки ти знав, що так буде?
У бронебійних набоїв магнітний сталевий сердечник.
Іноді ботаном бути добре.
Ініціація протоколу герметизації.
Десять секунд до запуску.
-Треба тікати. -Так.
Дев'ять.
Вісім.
Обережно!
Сім.
Шість.
П'ять. Чотири.
Три.
Твою матір!
Одна.
Я б сказав, непогано ти зводив сина на роботу.
Ага.
На що ти дивишся?
Ви досі тут.
Я думав, коли знищимо подорожі в часі, ви повернетеся у свій фікс-час.
Мабуть, тридцять років зміненого часу не так швидко відновлюються.
Не думаю, що часу багато.
Я починаю щось відчувати.
Я теж.
А нічого, що ми тут?
Усе гаразд. Мама в четвер водить тебе в науковий клуб.
Слухай, тату.
-Ми маємо тобі дещо сказати. -Я вже знаю.
Знав, відколи побачив тебе.
Пробачте, хлопці.
Пробачте, що не буду поруч із вами,
і я багато про це думав,
але ви не можете мені сказати, як і коли це станеться.
Ти повернувся,
бо ніхто не має права змінювати майбутнє, навіть ми.
Це твоє майбутнє.
Ні.
Моє майбутнє — це ви.
Ви обидва.
Хіба мені не пощастило,
що я вас побачив?
Я не був поруч із тобою.
І мені шкода.
Але я бачив, як ти народився.
Бачив, як ти зробив перший подих.
І після цього вже ніщо не було як раніше.
Ти мій син, Адаме, і я тебе люблю.
Ти мій хлопчик, і я тебе люблю.
Гаразд. Не обов'язково…
Я любив тебе, відколи побачив, і це ніколи не зміниться.
Я розумію.
-Адаме, ти мій хлопчик. -Тату? Не обов'язково…
-Ти неймовірний. -Добре.
-Я тебе люблю. -Я зрозумів.
Я так не думаю.
-Я тобою пишаюся. -Добре.
Я люблю тебе, синку.
Запам'ятай це своїм серцем. Іди сюди.
Ви мої хлопчики і завжди будете моїми хлопчиками.
У будь-який час.
Тату, я люблю тебе.
І я люблю тебе.
Більше не носи цей тягар.
Тату, ти мені потрібен.
Без тебе так важко.
Я знаю.
Усе буде добре.
-Усе буде краще, ніж добре. -Це невідомо.
Жартуєш?
Ти його бачив?
Ми мусимо щось зробити.
Є в мене одна ідея.
Ти справді гратимеш?
Гаразд.
Зробиш мені послугу?
Не знаю, чи ми це пам'ятатимемо,
але, можливо, буде якесь відлуння, як казала Лора.
І про всяк випадок…
обійми за мене маму.
Зробиш це?
Не твоїми дурними напівобіймами збоку.
А так, щоб аж ребра зламати. Добре?
Так.
Чорт забирай.
Що?
Я 30 років намагався втекти від тебе.
І ось, що я тобі скажу.
Ти був найкращою частиною мене.
-То ми підсмажимо банан чи будемо… -Грати в м'яч!
Привіт.
-Не спізнишся на роботу? -Я маю сьогодні сплатити страховку за дім.
У календарі зазначено, але виписки не знаходжу.
З такою картотекою? Дивно.
Дивно.
Усе має бути онлайн.
Так робив твій тато. Візьми кілька.
Запізнюся в школу.
Боже мій. Точно. Гаразд. Гарного дня, любий.
Адаме.
Так?
Перевіряю, чи на мене не напали.
Може, і напали.
Іди сюди!
Люблю тебе, сонечко.
І я тебе.
Як я вже казав,
наша мета — обчислити мінливість гравітаційної сили,
яка повністю залежить від того, рухаєтеся ви
до Землі чи від неї.
Отже, визначимо силу тяжіння Землі на об'єкт
за формулою гравітації Ньютона.
F дорівнює великому G, де G — гравітаційна константа.
Який він нудний, так?
Говорить лише 15 хвилин, а вже вся аудиторія спить.
-Ти не спиш. -Ні.
Я навчився швидко засинати, але тримати очі відкритими.
Заціни.
Ти серйозно?
-Круто, так? -Ага, дуже круто.
Я Адам. Адам Рід.
Лора Шейн.
-Дуже приємно. -Навзаєм.
-Усе, я буду тихо. -Добре.
Де вони знаходять цих запрошених лекторів?
Скажи?
Вони наче генетично створені занудити нас до смерті.
Ти прийшла на гостьову лекцію?
-Так. -Чорт.
Звідки ти?
З комп'ютерної лінгвістики.
-Ні! -Так.
Я не знаю, що це.
-А як воно стосується польотів? -Жодним чином.
-Ага… -Так.
Схоже, ти не на своєму місці.
-Це суб'єктивно. Це Шейфер 309. -Ні, буквально. Це Феррел 309.
-Ні. -Так.
Гаразд.
-Вгадав. -Он як. Гаразд.
-Добре. -Бінго. Так.
І я не в тій будівлі.
Власне, навіть не в тому кампусі.
Я загубилася.
Уже ні. Я тебе знайшов.
Я проведу до Шейфера.
Точно? Я б не хотіла переривати твій сон.
У мене…
У мене є час.
До того ж…
Гаразд.
Добре.
Переклад субтитрів: Ольга Галайда